Del 1
Jeg fødtes i Aubagne ved foden af Garlaban, hvor hyrder og geder gik.
Garlaban er en stor, blå klippe, der rejser sig mod Provences blå himmel.
Det er altså intet bjerg, men heller ikke nogen bakke. Det er Garlaban.
"Landmanden og hans børn" af Jean de la Fontaine.
"At arbejde og tage sig sammen, det er vort lod, om man vil."
Min far var skolelærer.
"...tage sig sammen, det er vort lod, om man vil."
Han hed Joseph.
Han havde en behagelig stemme, og hans blåsorte hår krusede i regnen.
"En skat er gemt derinde."
En søndag mødte han en syerske, der hed Augustine.
Han syntes, hun var så sød, at han straks giftede sig med hende.
Jeg ved ikke, hvordan de mødtes. Sådant talte man ikke om derhjemme.
De havde været mine forældre i en evighed og ville altid være det.
Min far var 25 år ældre end jeg, og det har ikke ændret sig.
Augustine var lige så gammel som jeg, for min mor... var mig-
-og som lille troede jeg, at vi var født på samme dag.
-Joseph! -Sibella, overtag her.
Tænk, at det er dig, der har gjort dette for mig...
Augustine...
Sibella! Sibella! Sibella! Sibella!
Jeg er blevet far.
Og det er en dreng.
For en skolelærers søn er skolen hele universet.
Marcel...!
Jeg har ikke mange minder fra Aubagne.
Jeg boede der kun i tre år, idet min far gjorde karriere.
Fra Aubagne flyttede vi til Saint-Loup udenfor Marseille.
Lille Marcel...
Når mor skulle handle, satte hun mig hos far, der lærte smådrenge at læse.
Fint!
Jeg sad stille bagest i klassen og beundrede min almægtige far.
Fint!
En morgen...
...satte min mor mig på min plads og gik uden at sige et ord.
Mens min far...
-Nej, det passer ikke. -Hvad sagde du?
Mor har ikke straffet mig. De har skrevet forkert.
-Hvem har sagt, du blev straffet? -Det står der.
Hvad? Kan du læse?
Ja.
Men hvad nu...?
Læs så!
Mor...
...stra f... fe... de...
...sin lille dreng, der ikke opførte sig pænt.
Far... er... stolt...
...af... sin... lil... le...
...dreng... der... kan... læse...
Betyder det, at du kan lide mig?
-Du har vel ikke hovedpine? -Nej.
-Hvornår læste han sidst? -I går morges.
-På låget af en sæbeæske. -Og derefter ikke mere?
Nej, din søster vil ikke have det.
Det er til hans eget bedste. Du får hans hjerne til at sprænges.
-Er jeg syg, mor? -Nej. Tag lidt mere kage.
En hjerneeksplosion? Latterligt.
Marcel må ikke være i klasseværelset eller åbne en bog, før han er seks.
Lad ham være barn lidt længere.
Jeg havde nu en lillebror. Han hed Paul.
"Vi fandt ham i et kålhoved", forsikrede Augustine.
Min far havde talt om et lille frø.
Henvisningerne til køkkenhaven stillede min nysgerrighed.
Det år tog far et stort trin opad. Fra Saint-Loup sprang han over-
-alle forstæderne og fik ansættelse ved Chemin des Chartreux-skolen-
-den største kommunale skole i Marseille. Marseille...
-Jeg kommer for sent! -Nej, den er ikke otte endnu.
-Vent! -Nej, i morgen...
-Bliver jeg ikke lidt for...? -Nej, tværtimod.
-Du er fantastisk. -Fantastisk nervøs, ja! Augustine...
Det skal nok gå godt. Jeg ved det bestemt.
-Men disse bybørn... -Hvad? De er også kun børn.
Gå nu.
Far!
-Hvor skal du hen? -I skole.
-Hvorfor skal jeg ikke i skole? -Du er ikke gammel nok.
-Og du ved, du får hovedpine. -Nej, jeg gør ikke.
Nej!
Klæd dig nu på, men glem ikke at vaske dig.
-Det har jeg gjort. -Du lyver. Vis mig dine hænder.
-Jeg glemte dem på mit værelse. -Hent dem. De skal være helt rene.
Ellers må de ikke gå tur med tante Rose.
Og det gælder også for fødderne.
"Til otte personer tager man 2 kg fisk-
-knurhane, rødskæg, havtaske, havål, hvidling..."
"Bland finthakket løg og purløg i en kasserolle, der er ildfast-
-sammen med to spsk. olivenolie. Det varmes sagte op under omrøring."
Den 1. oktober år 1900.
Sæt jer.
Kære børn, et helt fantastisk århundrede er begyndt-
-hvor videnskabens underværker vil blive hverdag-
-til glæde for de fattigste og mestydmyge.
Hjemmene får gas og elektrisk lys, ofte endda telefon.
Ja. Telefonen, der gør, at I uden at råbe kan tale herfra-
-med personer i Aubagne eller endog i Aix-en-Provence.
-Det var som syv. -Ja, min herre.
Vort 20. århundrede vil blive et stort århundrede.
Udviklingen tager fart. Snart udfører maskinen de sværeste opgaver.
Den vil afkorte arbejdsdagen til ti timer.
Det ville være skønt.
Og arbejderen får en hviledag hver uge.
Vejledt og reddet af uddannelse får hver enkelt sin plads i en verden-
-der respekterer alle mennesker. Dette vil jeg ikke gentage mere.
Tag jeres skrivebøger frem. Diktat.
Min bror Paul var nu tre år gammel.
Han var stille, græd aldrig og legede alene i sit hjørne.
Augustine var bleg og svag-
-men lykkelig med sin Joseph, sine to drenge og sin ny symaskine.
Denne enestående opfindelse tillod mig at hjælpe hende med arbejdet.
Tante Ros e, Augustines søster, tilbragte hos os sin tid-
-som gammel jomfru, som Joseph drilagtigt kaldte hende.
-Nej, Paul! -Hvad er det?
En papillot. Han sluger alt, hvad han finder.
Sidst var det en lang strimmel spæk.
Marcel!
-Hvad er det? -Togkøreplanen.
Hvad har jeg gjort for at få sådanne børn?
-Snarere, hvad du ikke har gjort! -Søde Rose...
Jeg ved, hvad Joseph siger, men et ægteskab...
-...der ikke velsignes af kirken... -...er ikke et rigtigt ægteskab.
Apropos ægteskab så er det på tide, at du tænker på dit eget, kære Rose.
"Lev nu, hør på mig. Vent ikke til i morgen."
"Pluk allerede i dag roserne i dit liv."
Elsass-Lothringen... jeg vil ikke bruge Trikolorens farver der.
Lilla, sorgens farve.
Jeg var snart seks og kom endelig i skole, i frøken Guimards klasse.
Godt! Og så...?
A-E-I-O-U...Y!
Når man ved det, tier man! Lille vigtigper!
Mens børnene stavede sig gennem alfabetet, sad jeg tavst og smilede.
Jeg fortalte historier for mig selv og tænkte på Borély parken-
-for enden af Marseilles Prado.
Hver søndag spiste tante Rose frokost hos os-
-og så kørte vi med sporvogn ud til disse herlige steder.
En søndag blev jeg smerteligt overrasket-
-da vi opdagede, at en herre sad på vores bænk.
Fra den dag... og jeg klager ikke ...kørte vi oftere ud til parken.
Tante betroede mig i al hemmelighed, at herren ejede Borély parken-
-og hvis vi sagde noget om ham, ville han forbyde os at komme igen.
Hans gavmildhed kostede ham intet-
-men jeg var alligevel taknemmelig og stolt over at have så rig en ven.
Ælle, bælle, mig fortælle...
Nu skal du tælle.
-37 år! -Det er ret gammelt.
Hvad? Jeg er snart 30 og føler mig stadig som en ung mand.
37 år, en mand i sin bedste alder. Og Rose er ikke 18 år længere.
Jeg er 26. Og jeg kan lide ham.
Det er det vigtigste. Hvad laver han ved præfekturet?
-Vicedirektør i bureauet. -Hvilket bureau?
Det ved jeg ikke, men han tjener 220 franc om måneden.
Og han har renterne fra en arv.
Han siger, vi kan regne med 350 franc om måneden.
Til lykke, kære Rose!
-Men... er det en flot mand? -Nej, slet ikke.
-Han er flot! Han er alle tiders! -Men Marcel!
Efter denne episode kom ejeren af Borély parken en dag på besøg-
-i selskab med tante Rose.
-Min kære Joseph! -Min kære Jules!
De var netop kommet hjem fra en dejlig rejse.
Se, Augustine!
For vore måbende øjne omfavnede ejeren min mor og så min far.
Her har vi den lille røver...
Hans tunge rullede på r'erne, som en flod ruller over gruset.
Nu skal du kalde mig onkel Jules, for jeg er gift med tante Rose.
Onkel Jules blev snart min gode ven-
-og da jeg rådede ham til at lade bygge et lille hus i sin flotte park-
-tilstod han leende, at han aldrig havde ejet parken.
Den dag opdagede jeg, at voksne kunne lyve ligeså godt som jeg-
-og jeg kunne ikke længere føle mig sikker blandt dem.
-Joseph! -Ja.
-Fader Dupanloup med sin ballon... -Jules og Rose kommer herover.
...stiger med sin ballon, men 300 meter oppe i luften...
Dine præstevitser kan du fortælle dine kolleger, men ikke Jules!
Men Augustine, en lille vise om aeronautiske bedrifter-
-sammen med fader Dupanloup...
-Jules går til messe, og hvad så? -Hver søndag, det ved jeg.
Du ved ikke alt. Han modtager nadveren to gange om måneden.
En mand, der er kommet ind i vores familie.
En mand, der er 37 år og har læst jura.
En statstjenestemand!
Joseph, du ville ikke engang gå med i kirken, da de blev viet.
Jules kunne være blevet vred og det med rette.
-Han kan forbyde Rose at se os. -Netop!
Der ser du, hvor intolerante disse fanatikere er.
Hindrer jeg ham i at gå hen og spise sin Gud hver søndag?
Hindrer jeg dig i at se din søster, fordi hun er gift med en belæst mand-
-der tror, at universets skaber er i 100.000 bægre hver søndag?
Når jeres Jules kommer til frokost, skal jeg vise mit storsind.
Min liberalisme skal få ham til at virke latterlig, og jeg vil hverken-
-tale om Inkvisitionen eller om alle dem, kirken brændte på bålet.
Ikke nævne et ord om Borgias paver og deres gift eller pavinden Jeanne.
Prøver han at prædike om de barnlige begreber i en religion-
-der er lige så infantil som bedstemors eventyr-
-skal jeg svare artigt og nøjes med at smile i smug.
Men han lo slet ikke.
-Jeg tog en savarin. -God idé!
-Onkel Jules... -Ingen karameller!
Rose!
Tak...
-Arbejder du på en søndag? -Ja... det er bagateller.
I lærere har ferien at hvile jer i. Sommerferien.
Ja... vi burde måske afløse præfekturets tjenestemænd-
-der er udmattede af lang hvile og bureaukratiske siddesår.
-Har du haft en god morgen? -Udmærket. Jeg gik til messe kl. 10.
-Så du forstår latin? -Nok til at bede.
Jeg spørger af og til mig selv, min gode Jules-
-om ikke latin bruges for at skjule visse ting for de uvidende troende.
-Fx kvaksalvernes formler? - Det sagde du.
Værsgo at gå til bords.
Fantastisk lækkert! Hurra for kokken.
Smag denne nektar! Den er fra Roussillon, hvor jeg er født.
Ikke til mig! Et glas af den vin indeholder fem centiliter alkohol-
-en dosis, der er nok til at dræbe tre store hunde.
Lad nu være med at recitere fra dine timer i skolen.
-Det er strengere end præsteskolen. -Nej, min religion forbyder mig det.
-Lad mig omvende dig. -Så kun en dråbe.
Det er et naturprodukt, som selv børnene kunne drikke.
Helt stille! Et smil fra frøken Guimard.
Der gik tre år...
Helt stille! Hr. Arnaud! Sådan, hr. Arnaud!
Tak, det er fint. Et smil, helt stille.
20 kg kartofler koster 100 franc. Hvad koster så 2 kg?
Jeg besejrede reguladetrien.
Jeg fik til min uendelige glæde at vide, at Titicaca-søen eksisterede.
-Pissebæ! -Ud, Mangiapan!
Grammatikkens regler...
-Og videre... -Ludvig X!
Og de nedslående regler, der styrer perfektum participium.
Men man lærer ikke kun foran den sorte tavle.
Min nabo Mangiapan kom en dag med en mildest talt dristig hypotese.
Han påstod, at børnene kom ud gennem navlen på deres mødre.
Navlen, din dumrian.
Min storesøster Miette er så underlig for tiden. Men hun har jo selskab.
Min bror var vokset. Om aftenen omgikkes han med seriefigurer.
Jeg ville have bekræftet Mangiapans hypotese, der virkede absurd.
Men efter jeg havde undersøgt min navle, konstaterede jeg-
-at den faktisk lignede et knaphul med en slags knap i midten.
Den kunne tydeligvis knappes op, og Mangiapan havde talt sandt.
Jeg besluttede at afsløre den store hemmelighed.
En dag på vej hjem fra marked gjorde jeg en vigtig opdagelse.
Jeg lagde mærke til, at Augustine havde ændret facon.
Hun gik og lænede sig bagud, ligesom postbudet ved juletid.
Hvad har Augustine under forklædet?
Ikke så hurtigt, drenge.
To måneder senere, da vi fejrede Kyndelmisse hjemme hos tante Rose-
-fandt vi en aften Augustine smilende, men bleg og træt i sengen.
En lillesøster var født.
Mangiapans hypotese syntes at være bekræftet.
Jeg kyssede ømt min mor og tænkte på hendes smerte-
-da de knappede hendes navle op.
Det lille væsen virkede fremmed på os.
Augustine gav hende bryst, hvilket chokerede mig og skræmte Paul.
Hun spiser af hende fire gange om dagen.
Onkel Jules og tante Rose boede på Rue des Minimes-
-i en ny lejlighed med alle moderne bekvemmeligheder.
-Og vi laver mad... -...på et gaskomfur.
Gas, men stadig med olivenolie.
-Og hvornår kommer der telefon? -Så de ringer ligesom på en stuepige?
-Åh nej, ingen af de påfund. -Middagen er serveret.
Min kære Jules, du lever storstilet.
-Er du blevet præfekt? -Nej, gudbevares!
Jeg tvivler på, at din Gud blander sig i tjenestemandskarrieren.
Nu skal vi spise.
-Jeg er ved at dø af sult. -Ja, du skal jo spise for to.
Jeg bemærkede, at det nu var tante Roses tur til at bulne ud-
-og drog den slutning, at tiden snart var inde til en opknapning.
-En ældre fødende er problematisk. -Min søster er kun 28 år.
Det er meget for førstegangs fødende. Glem ikke, at hendes mand er 40.
-39! -28 og 39 bliver 67.
Den dag ville vi få et gammelt barn at se.
Han er 67 år. Han er helt rynket med hvidt hår og hvidt skæg.
-Ligesom bedstefars? -Ja, bare mindre og tyndere.
-Et babyskæg. -Det lyder ikke kønt.
Han kan måske tale. Og fortælle, hvor han kommer fra.
Nej, det er herinde.
Men vi blev skuffet.
Tante Rose var lidt bleg, men virkede helt knappet til igen.
Ved siden af hende lå en baby uden skæg.
-Babyen ser meget ung ud. -Hvad mener han?
Babyen ser yngre ud, end den er.
-Kom, jeg har brug for din hjælp. -Hvorfor det?
Hvad siger du til det her?
Du har en fin hat.
Ikke hatten... fisken. 5 kg, et rigtigt monster.
-Og du lod dig fotografere? -Ja, bedriften skulle da foreviges.
Stillede du dig op... med en fisk?!
Jeg forstår godt, at han var glad, men at fotograferes med en fisk!
Mangel på værdighed! Af alle synder er forfængelighed den latterligste.
Ved du, hvor du skal hen? Til Ali Babas hule.
Jeg var ved at glemme stolene. Hvad er klokken?
-Det bliver 50 franc. -For meget.
-Kommoden er jo et stilmøbel. -Det er ikke vores stil.
-Er De så moderne? -Jeg har ikke et museum. 35 franc!
Umuligt! Jeg skylder værten 50 franc, og han kommer kl. 12.
-Tog De 100, hvis De skyldte det væk? -Jeg må jo skaffe dem.
Skyldte jeg 40 væk, havde jeg sagt 40, 30 hvis jeg skyldte 30.
Jeg kommer tilbage i morgen, når De har betalt.
Nej, klokken er jo et kvarter i 12. De var bare uheldig. Sådan er livet!
De er ung, rask og ret i ryggen.
De har gode øjne. Tænk på de blinde og de pukkelryggede. 50 franc!
Marcel, hent stolene.
Kom her, Paul.
-Hvad skal jeg gøre, far? -Du kan være til stor nytte.
Værktøj har en dårlig egenskab. De gemmer sig, når man behøver dem.
-Er de bange for hammeren? -Ja. Sid her og pas på dem.
Så sparer vi tid.
-Far. -Giv mig den.
Sådan.
-Gæt, hvad vi skal med alt det her! -Lad ikke børnene røre snavset.
På den tid havde Pasteur netop opfundet bakterierne-
-og vores mor så dem som små tigre, parate til at æde os indefra.
Skramlet, som jeres mor kalder det, skal blive til et rustikt møbel...
-...som hun får stor glæde af. -Det lyder godt. Hvad betyder det?
Landligt. Og da jeres mor har brug for at komme ud på landet en tid-
-har jeg og onkel Jules lejet en villa oppe i bjergene...
-...hvor vi skal være i sommerferien. -Hvor ligger den?
I udkanten af en stenørken, som strækker sig fra Aubagne til Aix.
En rigtig ørken!
-Der er måske kameler? -Jeg har ikke set nogen.
-Og næsehorn. -Måske.
Min far talte, Paul spurgte, Augustine hjalp os-
-og jeg gentog disse magiske ord for mig selv.
Villa... bjerge... stenørken...
Cikader... ørken...
Kl. 8 om morgenen på afrejsedagen-
-var vi allerede kommet i ferietøjet, som Augustine havde syet.
Onkel Jules organiserede alting.
De to familier rejste hver for sig.
Han havde råd til en flyttevogn. Vi nøjedes med en bonde og hans kærre.
Undskyld forsinkelsen. Jeg solgte mine abrikoser på markedet.
Pokkers byboer!
Jeg måtte næsten betale dem for at købe mine abrikoser.
-Hr. Joseph? Goddag, hr. -Goddag, hr.
Så læsser vi Deres gamle ting op. Lad os gå i gang.
Sådan. De tager sporvognen, og vi mødes ved korsvejen. Kender De vejen?
-Jeg har et kort. -Godt. Farvel.
-Forsinkes jeg, er der en cafe. -Ja, vi får se. Der er 9 km at gå.
Det er meget for børnene.
-Smager det godt? -Ja.
-Er det der La Treille? -Ja, der er et stykke endnu.
Deroppe må damen stige af, og vi må skubbe bagpå.
Klodserne!
Du skal slå hårdere og især under maven.
Nej, jeg vil ikke.
Riv øjnene ud på ham. På ham der!
Rive øjnene ud?! Hvad er det her for vilde folk?
-Jeg tror, vi putter ham i kassen. -Nej, jeg vil ikke.
Sådan går det dem, der vil rive øjnene ud på folk. De ender i kassen.
-Jeg tror, han sagde det for sjov. -Man spøger ikke med den slags.
Og netop i dag, hvor jeg har købt solbriller.
Du kan have dem på allige vel.
Hvis øjnene rives ud, og man tager solbriller på-
-er det som at se ind i bagen på en muldvarp.
Denne gang tilgiver jeg dig.
Ved at skrige, skubbe bagpå, bruge klodserne og slå muldyret-
-nåede vi til sidst frem til byen.
Midt på torvet pludrede springvandet i stilheden.
-Vil I ikke drikke? -Kom, drenge.
Intet overgår rent, læskende gratis vand.
Hvad med dig, Augustine?
Da vi kom ud af byen, åbnede der sig en eventyrverden.
Jeg følte en kærlighed opstå, som skulle vare resten af livet.
En stor, sort fugl viste sig midt på himlen-
-og fra alle sider steg et hav af musik. Cikadernes sang.
Det der er Tête Rouge, og der ligger Tête Ronde.
Det der er le Taoumé, som også kaldes le Tubé.
-Hvad betyder det? -At det kaldes begge dele.
-Men hvad er oprindelsen til ordene? -At det har to navne.
-Og...? -De har også to navne... som jeg.
Derovre ligger Garlaban. Aubagne ligger på den anden side, for foden.
-Jeg er født i Aubagne. -Så er du herfra.
Jeg er født i Saint-Loup. Er jeg herfra?
En lille smule, men ikke så meget.
Sådan en dumrian.
-Hvad gør du? -Tag dem her på.
-Vi kan ikke blive her. -Hvorfor ikke? Vi skal nok nå dem.
Så lille hun var nu. Hun så ud som en 15-årig.
-Timian! Vi laver en dejlig ragout. -Det er bedre med pèbred'ai.
-Hvad er det? -Det er som timian, bare med mynte.
Umuligt at forklare. Jeg viser det. Her er mange krydderurter.
Merian, salvie, rosmarin, fennikel.
Pèbred'ai finthakker man og lægger i harens mave med lidt spæk. Mums!
Så er vi der.
Der er vort Bastide Neuve. Der ligger vores sommerhus.
Så begyndte de lykkeligste dage i mit liv.
Fantastisk stormlampe! Når jeg så den brænde og lyse-
-fredfyldt som en alterlampe, glemte jeg min ostesuppe-
-og jeg besluttede at vie mit liv til videnskaben.
Suppen... menneskets største erobring.
-Nej, det er min tur! -Nej, min!
-Nej, det er min tur! -Ælle bælle mig fortælle...
Nej, du snyder altid. Det er min tur.
-Men i morgen er det min tur. -Ja, i morgen.
Cikadernes sang og stenørknens dufte fyldte pludseligt rummet.
Marcel, kom og se.
Her var lykken lige så naturlig som en smuk dag.
Selv den forhadte afvaskning blev til en leg med fars opfindelse.
Han satte en gummislange til vandhanen i køkkenet.
Fremskridtshanen, som vi kaldte den-
-var en utrolig luksus, et vidunder, forheksede tørken.
Der stod en stor cisterne bag ved huset-
-og når man åbnede for kobberhanen, kom vandet klart og friskt.
Nu er det nok! Når cisternen er tom, må vi rejse hjem.
Nej, mor.
Nu er det nok. Løb ind og tør jer, så I ikke bliver syge.
-I Marseille må man tigge og bede... -Adlyder de dig?
De lader i hvert fald som om. Især Marcel. Han er så snedig.
"Det er der, jeg vil bo!"
-Fersk enhud! -Hvor er du sjusket klædt!
Det er bekvemt. Vi er jo på ferie. Det burde du også. Se der!
-Men jeg... -En knap til, og du danser cancan!
Til tjenestepige havde onkel valgt en bondekvinde, der kom og vaskede op-
-og ordnede vasketøj, hvilket gav hende lejlighed til at vaske hænder.
Vi måtte ikke gå udenfor haven, hvis stakitde påstod var uoverstigeligt-
-men vi beviste snart det modsatte.
Så begyndte det store eventyr.
Stop der! Fang tyven! Hvem gav jer lov til at tage mine sommerfugle?
"Sommerfugle?"
-Det er ikke Deres. -Jo, mine alene.
Derfor kaldes jeg "Mond Somrefugl". Edmond med Sommerfuglene!
Så hvis De hed Edmond med Gedelorten, ville den også være Deres?
-Hvem er den uforskammede dreng? -Det er min bror, min storebror.
I er et kønt par. Sommerfugletyve.
Møgunger. I ender i Aubagne-fængslet.
-Min bror er født i Aubagne. -Det forbavser mig ikke.
-Hvad laver I her? -Intet. Vi gik bare op på bakken.
-Hvorfor det? -For at kigge.
For at se, hvad der er bagved.
Siden menneskenes begyndelse har de ønsket at se, hvad der lå bagved.
De kriges, får børn, rejser-
-og bliver endda præster bare for at se, hvad der er bagved.
Er cikaderne også dine?
-Nej, ikke dem. Dem kan du få. -Må jeg fange dem?
-Med dit net? -Ja.
Så kan du blive her til jul. I guder! Man mærk er, at I er fra byen.
Nå, jeg skal lære jer, hvordan man bærer sig ad. Kom her.
Kom her... Cikaden er mere mistænksom end en toldbetjent.
Når den hører jer, holder den op med at synge, og du kan ikke fange den.
Hemmeligheden er, at den skal vænne sig til jer og synge igen.
Den er begyndt at synge igen, den slyngel.
-Cikaderne holder vist aldrig op. -De forstyrrer dig måske?
Jeg troede, de var stille om natten. Det er mærkeligt.
De tror sikkert, at lampen er solen.
Men det mærkelige er, at de lyder så højt.
Det lyder, som om...
-Mond! Vil du spille eller ej? -Vi venter på dig!
-Kommer du snart? -Jeg kommer om et øjeblik.
-Hvad koster agerhønen? -Det samme som sidst.
-Vi venter! -Kom nu!
Ja, ja, jeg er ikke døv. Du kan betale i morgen.
Når man spiller boule, skal man ikke beskæftige sig med andre ting.
Nu skal I bare se...
-Kan I høre det? -Gøgen. Og hvad så? Spil nu.
-På denne årstid? Det er Baptistin. -Hvilken Baptistin?
Han holder udkig efter mig. Hvis gøgen er Baptistin, må jeg af sted.
-Undskyld, har herrerne set en... -Nej!
-Vi leder efter en vildttyv. -Nej!
-Tak, vi værdsætter Deres samarbejde. -Det var så lidt.
-Ingen årsag. -Det er altid en fornøjelse.
-De sagde, her ikke var noget vildt. -Nej, ikke noget vildt.
Men agerhøne, spurv og hare. Hvis man kan fange det...
Selv om De er fra byen, kan De måske spille på hold med François?
-Jeg taber bare. Det er ikke fair. -Jo, far. Spil.
-Jeg vil gerne prøve. -Du kan ikke sige nej.
-Kaster eller støder De? -Som De selv vil...
Jeg har ikke flere kugler. De skal kaste.
Pas på, hr. lærer. Det her kan man ikke lære i en bog.
Flyt Dem lidt.
-Nu skal De... -Javel, jeg har forstået det.
-De har taget dig til sig. -Hvis jeg ikke havde vundet...
-Takket være kirkelyset, jeg tændte. -Hvis det kan glæde dig...
-Værsgo. -Lad mig præsentere sognepræsten.
Det var første gang, jeg så far møde den lumske fjende.
-Goddag. -En fornøjelse.
-Jeg hører, at De søger tomatplanter. -Nej.
-De kan få nogle fra min have. -Nej, tak.
-Har De fundet planter? -Nej.
Men jeg springer tomater over i år. Farvel.
Kom, Marcel!
"Jeg kaldte ham Fredag, fordi jeg reddede hans liv en fredag."
Marcel, kom og se. Onkel Jules laver mad!
Det lugter dårligt.
-Hvad er det? -Skal vi spise dem i aften?
Nej, hverken i aften eller nogen anden dag.
-Hvorfor steger du dem så? -Nysgerrigper.
Dem her stegte jeg i morges. Fedtstopninger!
-Hvad skal du med dem? -Patroner.
-Skal du på jagt? Med onkel Jules? -Ja.
-Har du et gevær? -Skal du skyde elefanter?
-I seng! -Og næsehorn?
Og giraffer?
Hvorfor skal han dræbe elefanter og næsehorn og giraffer?
Det er en bryllupsgave fra min bror.
Et spansk våben. Og dit?
Min far tog et etui frem, han sikkert havde købt hos marskandiseren.
Jeg fik den af min far.
Efter han havde gjort bøssen til et familieklenodie-
-tog han et enormt gevær frem.
-Du godeste, det er jo en musket. -Ja, næsten. Den er træfsikker.
-Det er umuligt! -Bliv der, rør dig ikke.
Den er lidt tung, men den ligger godt mod skulderen.
Nu gør I ammunitionen i orden.
-Hvilket vildt tror I, vi finder? -Tryk dem godt ned.
-Først og fremmest små fugle. -Helt små fugle?
Tænk dig en lækker spætte!
Det er forbudt at skyde kanariefugle.
Også papegøjer.
-Men digesmutte og ortolanspurv! -Ortolanspurve er delikate.
-Her er målet for ladningen. -Inddelt i gram og decigram.
Ja. Er drosler tilladt?
Ja!
Men der er noget, der er meget bedre.
I Taoumés kløfter lever kongen blandt vildtet.
-Gæt. -Elefanter!
Nu skal du i seng.
Jeg tror ikke, der er elefanter, men jeg er ikke sikker.
Spøg til side, anstreng dig nu lidt. Det mest sjældne vildt.
Agerhøns?
-Det fineste? -Den røde agerhøne.
Det forsigtigste?
-Haren? -Hør nu her, Joseph!
Det vildt, jægeren drømmer om!
Fasanen!
Nå, Joseph?
Det ved jeg ikke.
Hør her...
Dette er dens kalden. Nå? Mest sjældne, fineste, forsigtigste?
Nej... Det ved jeg ikke.
-La bartavelle! -Hvad er det?
Der ser I! Vildt, der er så sjældent, at selv Joseph ikke har hørt om det.
La bartavelle er den kongelige agerhøne.
Mere kongelig end agerhønen, for den er enorm og rødgylden.
La bartavelle er nærmest en urfugl.
Onkel Jules havde talt hele aftenen som en professor-
-mens far, der var skoleeksaminator og var så god til dam og boule-
-lyttede opmærksomt som en uvidende, som en elev...
Jeg skammede mig og var ydmyget.
Hvad er der med onkel Jules? Har han kolik?
Vi skal skyde geværerne ind. Pas på!
Far sigtede. Ramte han ikke døren, ville min ydmygelse være total.
Skuddet ramte midt på døren. Jeg følte mig enormt stolt-
-og jeg ventede på, at onkel Jules skulle udtrykke sin beundring.
-Det er ikke et gevær, men en si! -Han ramte plet.
Ikke ringe, men en flyvende agerhøne er noget andet end en lokumsdør.
Nu skal vi prøve det grove hagl.
Mine damer, hold jer for ørerne, dette er alvor. Det lyder som torden.
Holdt godt fast i kolben.
Nu! En, to...
-De trængte ikke igennem. -Hvis vi havde haft kugler...
Godt, de ikke havde det. Gennem døren hørtes en svag stemme.
Den sagde usikkert:
Må jeg komme ud nu?
Det var tjenestepigen.
Hunde... vov, vov, vov!
Agerhøns... flaks, flaks, flaks!
Et skridt tilbage, agerhønen kommer. Flaks, flaks, flaks...
-Læg an, sigt! -Hvad laver de dog?
Agerhønen er lige ovenover.
-Sådan skal det gøres. Forstår du? -Ja.
-Jeg spurgte din far. -Det ser ikke let ud.
Gør det nu, far.
Jeg gemmer mig bag gærdet.
-Jeg tager geværet... ikke sådan. -Følg med mig.
Det virker ikke let.
Hunden... vov, vov, vov! Agerhønen... flaks, flaks, flaks!
Geværet! Et skridt tilbage! Ti centimeter og så...
Om igen. Jeg gemmer mig bag gærdet, løfter geværet...
Sigt, men skyd ikke. Agerhønen er lige over dig...
Min far forberedte sig til jagten så grundigt og ydmygt-
-at jeg for første gang tvivlede på, om han var almægtig.
Jeg fik ordre på at gemme mig i et buskads og lukke øjnene.
Der ventede jeg med vidtåbne ører, opmærksom på den mindste lyd.
-Hørte du mig komme? -For ikke at såre ham sagde jeg:
Nej, far.
Og mine bekymringer voksede.
For min far, bybarn som han var, havde aldrig dræbt et dyr.
-Jeg kan ikke lide, at far skal jage. -Hvorfor ikke?
Har du ikke se, hvor indbildsk onkel Jules er? Han bestemmer alt.
Men det er for at lære far det. Han gør det af venlighed.
Nej, han kan lide at være den bedste.
Far vinder altid i boule, men nu taber han sikkert.
-Hindbær- eller blommesyltetøj? -Dumt at spille, når man ikke kan.
Jeg spiller ikke fodbold, for mine lægge er for små.
Men jeg vinder altid i kugle.
Din klovn, jagt er ikke konkurrence, men en spadseretur med gevær.
-Hvis far ikke får noget vildt... -Det ville være forfærdeligt.
Så kan jeg ikke mere holde af ham.
Marcel...
Åh gud, hvor er de flotte!
Det er ikke en jakke, men 30 sammensyede lommer.
Åh, sutteflaskerne!
12 km i bjergene er ikke langt, men dog en ordentlig travetur.
-Jeg kan bære frokosten. -Hvilk en frokost?
-Vores frokost. -Hvorhen?
Når vi skal på jagt.
-Jamen, Marcel... -Jeg har intet gevær.
Jeg bærer frokosten. Ellers bliver der ikke plads til byttet i tasken.
Og jeg kan gå helt lydløst.
I har ingen hund. Når I har skudt agerhønsene, kan I ikke finde dem.
Men jeg er lille og kan hente dem i buskadset.
Og... far...
Kom her.
Du hørte, hvad onkel Jules sagde. Vi skal gå 12 km i bjergene.
-Du er for lille til at gå så langt. -Min bagdel er ikke tyk som onkels.
-Så jeg bliver ikke træt. -Ingen skal kritisere min bagdel.
Hvis jeg ikke må gå med på jagt, så bliver jeg syg.
-Jeg har det allerede dårligt. -Marcel...
-Mor! -Tag det roligt.
-Nej, nej, nej! -I har talt alt for meget om det.
Så viste onkel Jules sin generøsitet.
Det angår måske ikke mig, men Marcel har gjort sig fortjent til at gå med.
Han kan bære frokosten og gå ti skridt bag geværerne. Er du enig?
-Hvis du mener det, så... -Onkel Jules!
-Tag det nu roligt. -Men...
...vi siger ikke noget til Paul. Han er for lille.
-Vil du lyve overfor din bror? -Nej, men jeg siger ikke noget.
-Hvad, hvis han spørger? -Så må jeg lyve, for hans egen skyld.
Han har ret. Du har sagt noget vigtigt.
Man må lyve overfor børn, når det er til deres eget bedste. Glem ikke det.
Jeg er ikke sulten i aften. Men jeg er søvnig.
Jeg kan også få det dårligt.
Onkel Jules havde pralet med jægernes appetit-
-så jeg slugte min kotelet og bad om flere kartofler.
-Hvad går der af dig? -Jeg samler kræfter til i morgen.
-Hvad skal du i morgen? -Gå på jagt.
Det er søndag i morgen.
Tror du, man må dræbe Guds dyr på en søndag?
Det er rigtigt... I er jo gudløse.
-Han tror, man kan jage om søndagen. -Nu skal du ikke...
-Hvornår bliver det så? -Mandag eftermiddag.
I morgen skal vi have abrikostærte og flødeskum.
-Mor... må jeg læse lidt? -Ja.
-De tager dig ikke med. -Hvorhen?
-På jagt. -Det har jeg heller ikke bedt om.
Du lyver. Jeg hørte alt, hvad I sagde, og at du græd.
Du sagde oven i købet, at I måtte lyveover for mig.
-Onkel Jules lyver værre end du. -Hvordan det?
Fordi jagten skal være i morgen. Det ved jeg.
Mor lavede tomatomelet. Hun lagde den i deres taske-
-sammen med en stor pølse, råkoteletter, brød og vin.
Godnat!
Var det muligt? Jeg huskede hans løgne om Borély parken.
Men var far en tavs medskyldig i et komplot mod sin søn?
Og mor?
Hvilken fest de forberedte uden mig...!
Jeg skulle nok komme med alligevel.
-Sover du? -Ja!
Jeg måtte ikke sove, for så ville de tage af sted uden mig. Ikke sove!
Holde øjnene åbne... ikke sove...
Ikke sove...
Marcel!
-Sover du? -Nej!
De tager af sted uden dig.
Husk det nu... Såret vildsvin, op i et træ.
Jeg går!
Og mor?
"Kære, lille mor! De tog mig med alligevel."
"Vær ikke urolig. Gem lidt flødeskum. Masser af knus."
Jeg forstod, at jagten var begyndt, og jeg huskede på onkel Jules' råd.
Hvordan man undgik angreb fra et såret vildsvin.
Jeg så ikke jægerne og frygtede, at monsteret havde angrebet min far.
Jeg bad til Gud... hvis Han fandtes, om at sende det mod min onkel-
-der troede på Paradiset og derfor var mere parat til at dø.
Jeg fik den! Det er en fin drossel.
Jeg rådslog med mig selv.
Fortsatte jeg langs bjergkammen, kunne jeg se alt uden at blive set.
-Hvad er det? -En skovsneppe. Læg den i tasken.
Tilbage på din plads. Når man har skudt, lader man igen.
Onkel Jules havde bevist, at hans jagthistorier var sande.
Det var på tide, at Joseph indhentede det, han var bagud.
En agerhøne!
Der var en hel flok. Jeg besluttede at drive dem frem mod jægerne.
Væk, væk...
Jeg sagde det jo. Hver gang, du har skudt, skal du straks lade igen.
Altid lade igen, så snart man har skudt.
-Og agerhønen? -Her...
Jeg var bestyrtet over vores uheld. Det var pinligt komisk.
Se efter, at løbet ikke er tilstoppet.
Skulle læreren vende tomhændet hjem-
-mens onkel Juless egnede under sit bytte?
Nej! Jeg ville sende så meget bytte frem, at han måtte skyde noget.
Hvad skulle jeg gøre? Bare gå hjem?
Men kunne jeg overlade til Joseph med det tåbelige gevær og brillerne-
-at kæmpe alene mod jægernes konge?
De gik rundt om bjerget, så jeg måtte møde dem, hvis jeg gik ligeud.
For at møde dem igen var jeg parat til at forcere de øde højder.
Jeg måtte indse sandheden. Jeg var faret vild.
Jeg tænkte på den forudseende Tommeliden og hans sten.
Det var for sent at gøre som han.
Jeg lyttede længe til bjerget. Jeg hørte kun dødens stilhed.
Hallo der. Man rører ikke andres snarer.
-Jeg ville bare se på fuglen. -Det er en bédouide.
-Stjæler du fra snarer? -Nej.
-Hvad har du i tasken? -Ikke noget.
-Hvad laver du her? -Går en tur.
-Alene? -Ja... nej, med min far og onkel.
-Og hvor er de? -Derovre.
-Indrøm, at du er faret vild. -Nej! Jo, lidt...
Du er sammen med jægerne. En baskerhue og en kasket?
De er derovre, i den rene krigsmundering...
-De er på jagt. -Sådan nogle tosser.
Jeg beder ikke om lov, når jeg vil på jagt.
-Siger de ikke noget? -Hvem? Alle gør sådan.
Sæsonen, det er noget for byfolk.
Gå af sted og led efter dem.
-Men de er langt væk. -Det gør intet, jeg er ikke træt.
-Sikk er? Du kan følges med mig. -Nej, jeg klarer mig.
Som du vil. Farvel.
-Du... -Hvad?
Jeg hedder Marcel. Og du?
Lili... Lili des Bellons.
Jeg tænkte på, at gribben kunne se min far og min onkel-
-i færd med at grille koteletter med rosmarin, for solen stod i zenit.
Jeg gik i den retning, Lili havde peget-
-men jeg så til min rædsel, at fuglen cirklede over mig.
Mit skrig skræmte ikke den blodtørstige fugl.
Med mine øjne, som den ville hakke ud, søgte jeg et tilflugtssted.
Væk med dig!
Hyrdehytten minde de mig om min situation.
Jeg var alene ude i ødemarken, og ingen var bekymret for mig.
Jægerne troede, jeg var hjemme, og Augustine, at jeg var med dem.
Hvilken katastrofe, når de kom hjem. Mor ville måske besvime.
Hun vil i hvert fald græde.
Så begynder de at lede efter mig. De alarmerer bønderne og politiet.
Når det bliver nat, ser jeg måske ekspeditionens fakler langt borte.
Jeg råber af alle kræfter: Hjælp! Hjælp!
Men de hører intet. Redningsfolkene fjerner sig uden at have set mig.
Liges om skibet ud for Robinsons ø.
At dø eller sove... Hvad er forskellen?
Far! Onkel Jules!
Jeg syntes at se randen af en dal. Måske den samme som i morges?
Jeg hoppede af glæde, da pludselig...
Jeg troede, jeg blødte, og græd, da jeg så, at fuglene var blodige.
Det var agerhøns, men vægten overraskede mig.
Hjertet hamrede... Kongelige agerhøns!
Bartaveller! Du har den frækhed at skyde to fugle på en gang.
-De var jo på vej mod mig. -Jeg så noget, der fløj...
De fløj deres vej, og nu sidder de nok et sted og griner ad os.
Han dræbte dem. Han dræbte begge to!
I mine små, blodige næver hang fire gyldne vinger.
Jeg løftede min fars ære op mod himlen i solnedgangen.
...bartavelle... en rød agerhøne, der lever i højtliggende pinjeskove.
Er det alt? Intet om deres vaner og oprindelse? Hvad vil du gøre?
Plukke dem og stege dem til middagen.
Det er ikke fjerkræ. Det er vildt.
-Forbryderisk at spise dem straks. -De ser da færdige ud.
Man må aldrig forpasse en lejlighed til at lære noget.
Marcel vil sikkert gerne vide, hvor navnet stammer fra.
Vi går i byen og handler og spørger ekspertisen.
Byboerne ved sikkert mere end naturforskerne.
-Behøver du geværet til det? -Man ved aldrig... Kom nu.
Guds Moder! Hvem har De købt dem af?
-De kostede kun to skud. -Et par?
To bartaveller!
-Herren belønner de uskyldige. -Hvor var De?
-I Lancelotdalen, ved Passe-Temps. -Forbløffende, at De fandt dem.
De flyver flere hundrede meter, efter at de er skudt.
-Drengen så dem falde ned. -Bravo, det gjorde du godt.
Har man ikke nogen hund, må man have børn...
-Hvem har De købt dem af? -De kostede kun to skud.
Den ene vejer 1.260 gram.
Og den anden 1.530 gram.
Kongelige agerhøns. Den hellige Hubertus var med Dem.
-Den hellige Hubertus og geværet. -En gammel han og en toårig høne.
Det er ikke en Caccabis Rufa. Det er en Caccabis Saxatilis.
-Og på almindeligt fransk? -Undskyld...
En stenagerhøne, også kaldet græsk agerhøne.
-Deres embede omfatter også fjerkræ. -Englene har også vinger.
Sognepræsten fortalte, at "bartavelo" betød "rusten lås"-
-og at fuglene kaldtes sådan på grund af deres lyde.
Nu ved du alt om bartavellerne. Er du tilfreds?
Ja, far. Jeg tror, vi kan spise dem nu.
Jeg vil have et minde om den store dag.
-Et lykketræf fortjener ikke den ære. -Jo vist, stil Dem op.
Jeg tænkte på hr. Arnaud, der havde stillet sig op med sin fisk.
"Fotograferes med en fisk!", havde far sagt. "Mangel på værdighed!"
Forfængelighed...
En, to tre... perfekt!
Til bords!
En lærke!
-Er det ikke en sanger? -Nej, det er Lili.
-Vi har fået selskab. -Kender du ham?
Jeg kender Dem. Det var Dem, der skød bartavellerne.
-Vil du have en kotelet? -Nej, jeg har noget med.
-Du er en rigtig krybskytte. -Nej, jeg er fra Les Bellons.
-Hvad betyder det? -Bakkerne er vort levebrød.
Så vi er ikke krybskytter.
Det man mest mangler her, er kilder.
Du, der ved alt... Er der andre end den i Mûrier?
-Jeg kender syv kilder. -Syv?! Hvor er de?
-Det må jeg ikke sige. -Hvorfor?
-Man afslører ikke en kilde. -Ikke engang til mig?
Jeg ville gerne, men det er forbudt. Man siger det ikke engang derhjemme.
Min bedstefar kendte til en, men han fortalte det ikke til nogen.
Hvordan ved du det?
Det var dengang, vi arbejdede på marken i Passe-Temps.
Hver dag før frokost sagde bedstefar: "Se ikke, hvor jeg går hen."
-Så gik han med en tom flaske. -Kiggede du ikke bare lidt?
Så havde han myrdet alle. Kort efter kom han med en flaske koldt vand.
Og I har aldrig set kilden?
Da han var døende, prøvede han at fortælle hemmeligheden.
Han kaldte på min far og sagde: "Kilden... kilden..."
Så døde han. Han ventede for længe. En kilde gik tabt.
-Sikke dumt spild. -Fuglene drikker måske af den.
Jeg skynder mig, for uvejret kommer snart.
Det bliver ikke regn. Vejret er perfekt til at jage.
Hvis han drak al den regn, der kommer, måtte han pisse lige til jul.
-Kommer du, Marcel? -Nej, fortsæt I. Vi ses derhjemme.
Det er en darnagas. Byboerne kalder den korsnæb.
Men vi siger darnagas, for det er en dum fugl.
-Hvad er det? -Flyvemyrer.
Uvejret! Skynd dig, vi kan lige nå det.
-Vi burde gå hjem. -Det er ikke umagen værd.
Jeg kender et sted, hvor man ikke bliver våd, og hvorfra man ser alt.
Du klarer dig godt af en bybo at være.
Nu kan det godt begynde.
-Det er smukt. -Smukt... men helt skørt.
Bøj dig ned og tag to store sten op.
Vend dig langsomt om.
-Er det en vampyr? -Nej, Storhertugen.
Han kaldes Storuglen. Hvis han angriber, så pas på øjnene.
Vi smutter. Hellere våd end blind...
-Vi er faret vild. -Ikke når vi er sammen. Tag min hånd.
-Dit hus ligger derovre. -Hvor?
Derovre.
Vær bare rolig, frue. Min Lili kommer hjem med Marcel.
-Der er de! -Der ser du, de for ikke vild.
-Åh, min gud! -De er gennemblødte.
Som om de var faldet i havet...
Tag et håndklæde.
Børn er ikke bange for vand, især ikke det, der kommer oppefra.
-De er røde som krebs. -Krebs?
Nu er det stilnet af. Kom, Lili.
-Må jeg beholde tøjet? -Skammer du dig ikke?
Du må spørge Marcel.
Du må gerne få det.
Tak!
Lili vidste alt. Hvordan vejret ville blive, hvor kilderne var...
Han afslørede det til gengæld for højtidelige eder:
"Kors af træ, kors af jern, hvis jeg lyver, er jeg død."
Han vidste, hvor man fandt svampe og vildsalat-
-mandelpinjer, slåen, jordbær...
Han vidste, hvor der var vilde druer, der modnedes.
Druer, der var syrlige, men delikate.
Han tog en tør gren af klematis, skar den i stykker-
-og så kunne man ryge dem som cigarer.
Til gengæld for alle disse hemmeligheder fortalte jeg om byen.
Varehusene, hvor man kunne få alt, legetøjsvinduerne ved juletid-
-fakkeloptogene den 14. juli-
-og Den magiske By, hvor jeg havde kørt i rutschebane.
Jeg efterlignede hjulenes dunken og passagerernes skrig-
-og Lili skreg med mig.
-En choucard. Du må få den. -Tak.
Bliv ikke forbavset, hvis vi får kramsfugle, for i dag er det efterår.
-Er det efterår? -Og hvad så?
Sommerferiens dage ligne de alle hinanden her i Provence-
-og tiden syntes at stå stille. Sommeren var død uden en rynke.
Efterår...
Vi skal udnytte denne aften godt, for i morgen begynder vi at pakke.
-Hvad siger du? -Sommerferien er slut.
Slut? Hvornår?
Mor!
Vi skal rejse i overmorgen. I dag er det fredag.
Det var fredag, og vi rejser på søndag.
Marcel! Du ved, skolen begynder på mandag.
Du har et vigtigt år foran dig. I juli er der eksamen til gymnasiet.
I gymnasiet skal du lære latin. Det vil du sikkert synes om.
Sommerferien var s lut. Jeg ville ikke græde, når de så det.
-Første til at åbne skodderne! -Værsgo.
Har du forstået, at vi skal rejse? Ike mere jagt. Ingen cikader.
-De er alligevel døde. -Er du også glad for, ferien er slut?
Ja! Derhjemme har jeg mine tinsoldater.
-Hvorfor græd du så i aftes? -Det ved jeg ikke.
-De kan rejse, men jeg bliver. -Hvordan vil du bære dig ad?
Det er let. I nat tager jeg en bylt med og gemmer mig i grotten.
-Der, hvor vi gik hen i uvejret. -Storuglens grotte?
-Vil du virkelig? -Du kender mig ikke.
Jeg vil gerne have, at du b liver. Men hvordan vil du leve i bjergene?
Jeg vil være eremit. Ikke termit... eremit!
De trækker sig væk fra verden for at tænke.
-Hvordan får de mad? -Nogle spiser ikke, de er specielle.
Men jeg vil finde asparges, snegle og svampe. Jeg vil dyrke kikærter.
-Kan du tilberede dem? -Det lærer jeg.
Jeg har tænkt over det... Jeg kan lave dobbelt så mange snarer.
Jeg tager halvdelen hjem, og resten kan vi sælge.
-Vi kan også sælge snegle. -Og fennikel. De giver godt.
-For pengene køber vi harefælder. -Vi får mindst fem franc for en hare.
Eremitlivet gør mig til millionær.
-Millionær? Hvad er det godt for? -Man har en masse penge.
Man kun spise sig mæt. Bedstefar sagde: "Man har kun ét røvhul."
Dette var altså min sidste aften med familien.
Jeg var ved at blive bevæget, da...
Det er måske tosset, men jeg savner børnene og den sorte tavle.
Tænkte den idiot ikke på fuglene?
Han sømmede feriekasserne til, og intet kunne ændre på det.
Far...
Det, jeg har savnet mest, er gassen.
Jeg længes faktisk tilbage til den.
-Tante Rose! -Jeg har savnet et bekvemt toilet.
Uden myrer og edderkopper og forsynet med træk og slip.
Det var, hvad vindrikkeren med den store bagdel tænkte på.
Jeg var oprørt, men stolt over, at mor ikke hånede mine kære bjerge.
Jeg besluttede, at kun hun skulle have et afskedskys.
"Kære far og mor. Vær ikke urolige. Nu ved jeg, hvad jeg vil være."
"Eremit. Det er for sent at studere, jeg afstår fra det."
"Lykken for mig er eventyret."
"Der er ingen fare på færde. Jeg har to Aspirinpulvere. Vær ikke bange."
"Paul bliver misundelig, men det gør intet. Giv ham kram fra storebror."
"Kære far, pas godt på mor. Jeg vil tænke på hende hver aften."
"Jeg kysser jer ømt, især min elskede mor."
"Jeres søn Marcel, eremitten på bjerget."
"PS. Led ikke efter mig. Ingen vil kunne finde mig."
-Jeg troede ikke, du kom. -Jeg har bestemt mig.
Du er fantastisk.
Jeg forsøgte at se fantastisk ud, men jeg sagde intet.
-Hvad er det? -En nattelyd.
Det er altid lidt uhyggeligt.
-Hvad er det? -Ræven.
Han driver byttet hen mod hunnen.
-Hvad er der? -Du er helt klart fantastisk.
Der er ingen som du. Du er virkelig bjergenes eremit.
Denne smigrende beundring føltes pludselig foruroligende-
-og jeg måtte anstrenge mig for stadig at være fantastisk.
Det var lige ved at lykkes for mig, da...
Vi har glemt noget. Tænk, at vi kunne glemme det.
-Du glemte det også. -Hvad? Er du blevet helt tosset?
-Storuglen. -Storhertugen?
Ja, ham, der ville hakke øjnene ud på os.
Hans mage bor der sikkert sammen med ham.
Vi nærmede os grotten, og denne forfærdende nyhed overvældede mig.
Hvor fantastisk man end er, så svigter skæbnen nu og da.
Om natten er uglen værre end en ørn, og når de er to...
Vi er også to.
To storugler! Jeg så dem flyve rundt om hovedet.
Jeg var så fantastisk, at jeg ville gøre retræte, mens jeg kunne.
Her er Font Breguette. Her kan du gå hen at drikke.
Kilden tørrer aldrig ud. Den giver mindst ti liter om dagen.
Jeg fandt pludselig den inspiration, jeg søgte.
-Ti liter? Er det din spøg? -Slet ikke. Måske femten.
-Hvad kan jeg med 15 liter vand? -Du drikker da ikke så meget.
-Jeg skal også vaskes. -Det er nok med en håndfuld.
-Jeg sæber mig ind fra top til tå. -Hvorfor det? Er du syg?
Nej, men i byen har vi bakterier. Bakterier skal man vare sig for.
-Hvad er det? -Lus, men så små, at de ikke ses.
Sæber jeg mig ikke ind, æder de mig, og en dag ligger jeg død i grotten.
-Det ville være dumt. -Havde du ikke lovet en masse vand...
-...var jeg aldrig kommet. -Jeg vidste det ikke.
Jeg har ingen bakterier. Jeg ved slet ikke, hvad de hedder på dialekt!
Efter frygten for uglen og lydene kom frygten for, at far havde set brevet-
-og sagt noget til min mor.
-Pokkers. Der er lys i soveværelset. -De er nok ved at klæde sig på.
Så har de måske ikke set noget.
Skynd dig at klatre op. Hurtigt, Marcel!
Generøs som han kunne være, havde onkel Jules hyret en vogn.
Vi kunne ikke gå til fods i regnen med våben og bagage.
-Marcel, kom og spis morgenmad. -Jeg er ikke sulten.
Marcel!
Du må spise lidt. Rejsen bliver lang. Vi gør ikke holdt undervejs.
Du er ikke nogen baby, Marcel.
Livet er ikke lutter fornøjelse.
Jeg ville også gerne blive her og leve oppe på bjerget.
Oven i købet i en grotte. Oven i købet alene, som eremit.
Hentydningen til eremitten slog mig, men det var vel en naturlig idé...
I år må du arbejde ihærdigt, især med stavningen.
Han staver "lykken" med ø.
Og jeg tør vædde på, at du ikke kan skrive "eremit".
Jeg følte, at jeg rødmede, men skubbede min uro til side.
Han kunne ikke have læst brevet, for det lå der stadig.
Du må arbejde ihærdigt.
Men hvis du gør fremskridt, kan vi komme her tilbage i ferien.
-Er det rigtigt? -Det kommer an på dig.
Mor...
Kom nu, Rose. Vær forsigtig.
-Du rejser tilbage til byen. -Ja, men vi skriver til hinanden.
Hvorfor mødtes vi ikke noget før? Hvorfor sker alt det gode til sidst?
Kom nu, Marcel! Lås døren ordentligt.
Der er ikke meget tilbage derinde. Kom nu, stig op i vognen.
Farvel, Lili. Glem ikke dine studier. En belæst bonde er mere værd.
-Farvel, Marcel. -Farvel.
De førte mig væk fra min egn, og store regndråber græd for min skyld.
Vent et øjeblik.
-Et ferieminde. -Tak.
-Farvel, hr. pastor. -Gud være med Dem.
-Ser man det! -Det er smukt.
-Og det ligner godt. -Et vellykket fotografi.
Papiret indeholder sølvcitrat, der bliver sort i lyset.
Ja, netop! Lyset er udmærket.
Men solen står højt, så næsen virker lidt lang.
Skarpheden er perfekt. Sognepræsten kan sine sager.
Da vi har tre, får bedstefar et, så han kan se, hvor Marcel er vokset.
Ja, han var stolt over sin bedrift.
Han gav bedstefar et foto og viste et i skolen ... ligesom hr. Arnaud.
Jeg havde taget mit overmenneske i at være menneskelig.
Og dermed holdt jeg endnu mere af ham.
"Og med fire vinger hængende fra mine små, blodige næver-
-løftede jeg min fars ære op mod himlen i solnedgangen."